Журнал засновано у 2009 р. Зареєстровано Мiнiстерством юстицiї України. Свiдоцтво про державну реєстрацiю КВ № 16411–4883Р вiд 04.02.2010 р. У 2016 р. «Українознавчий альманах» пройшов перереєстрацію. Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 07.10.2016 р. №1222 його визнано фаховим виданням у галузi філософських та iсторичних наук. «Українознавчий альманах» визнано базовим фаховим науковим виданням за секцією №20 «Соціально-історичні науки» згідно з рішенням Наукової ради Міністерства освіти і науки України (протокол від 26.04.2017 р.) Рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 2 липня 2020 року «Українознавчий альманах» визнано фаховим виданням у категорії "Б" з філософських наук (наказ № 886 від 02 липня 2020 р.) та історичних наук (наказ № 1471 від 26 листопада 2020 р.) Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1450 (протокол № 14 від 25.04.2024 року). Ідентифікатор медіа R30-04574. Система: Цей журнал використовує OJS (Open Journal Systems) Кластер: Гуманітарні науки та мистецтво ( В9 Історія та археологія; В10 Філософія) Мови видання: українська, англійська. Періодичність: двічі на рік Засновник: Київський національний університет імені Тараса Шевченка Код в ЄДРПОУ: 02070944 Юридична адреса: вул. Володимирська, 60, м. Київ, Україна, 01033 Поштова адреса: вул. Володимирська, 64/13, м. Київ, Україна, 01601 У 2025 р. журнал став переможцем (1 місце) І Всеукраїнського (національного) конкурсу «Українська соціогуманітаристика».
Київський національний університет імені Тараса Шевченка
Ліцензування Стаття та будь-який пов’язаний з нею опублікований матеріал поширюється за ліцензією Creative Commons Attribution License (CC BY SA 4.0). Умови цієї ліцензії не впливають на права автора чи іншого творчого виконавця захищати цілісність і право власності на свою роботу. Авторське право на макет журналу та обкладинки повністю належить Київському національному університетові імені Тараса Шевченка. Весь контент публікується добросовісно, і думки, висловлені авторами, є тільки їхніми та не обов’язково відображають точку зору Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Автори надають Київському національному університетові імені Тараса Шевченка ліцензію на публікацію статті та ідентифікують себе як першовидавця. Авторське право Авторські права на будь-яку статтю зберігаються за автором(ами). Публікацію статті мають схвалити всі автори та відповідальні органи інститутів, в яких виконувалося дослідження, якщо такі є. Автори можуть уповноважити одного зі своїх співавторів діяти від їхнього імені та бути автором-кореспондентом, який відповідає за листування з редакційною командою журналу. Автори можуть надати будь-якій третій стороні право вільно використовувати статтю за умови зазначення авторів та належного оформлення цитування.
ІННОВАЦІЙНІ МЕТОДОЛОГІЧНІ ПІДХОДИ ФІЛОСОФІЇ НАУКИ ДО ДОСЛІДЖЕННЯ ІДЕНТИЧНОСТІ ПОЛІЕТНІЧНИХ ГРОМАД В УМОВАХ ВІЙНИ
Анотація. У статті здійснено теоретико-методологічне обґрунтування інноваційних підходів фі-лософії науки до дослідження ідентичності поліетнічних громад в умовах повномасштабної війни. Актуа-льність дослідження зумовлена глибокими трансформаціями соціокультурного простору, спричиненими міграційними процесами, руйнуванням усталених соціальних зв’язків та загрозами культурної уніфікації. Особлива увага приділяється осмисленню ідентичності як відкритої, нелінійної системи, що трансфор-мується під впливом кризових чинників і водночас зберігає потенціал до самовідновлення та адаптації. У цьому контексті важливим є врахування досвіду війни як чинника, що не лише руйнує соціальні структури, але й стимулює формування нових форм солідарності та колективної самосвідомості. Запропонована міждисциплінарна методологія інтегрує інструментарій філософії науки, соціаль-ної антропології, студій пам’яті, а також системного й аксіологічного підходів, що дозволяє інтерпрету-вати ідентичність як динамічну екосистему смислів, цінностей і практик соціальної взаємодії. Додатково обґрунтовано доцільність застосування комплексного аналітичного підходу, який поєднує макро- і мікро-рівневий аналіз соціальних процесів, що дає змогу глибше розкрити механізми формування і трансформа-ції ідентичності. Такий підхід забезпечує більш цілісне бачення соціокультурних змін у кризових умовах. У дослідженні розроблено багаторівневу модель ідентичності, яка функціонує як механізм забезпе-чення соціальної стійкості, адаптації та інтеграції без втрати культурного різноманіття. Поліетнічне місто обґрунтовано як релевантну методологічну одиницю аналізу, що відображає складні процеси взає-модії різних етнокультурних груп у кризових умовах. На прикладі поліетнічної спільноти Мелітополя про-демонстровано, що ідентичність у таких середовищах набуває ознак резилієнтності та виступає важ-ливим чинником консолідації громади. Встановлено, що збереження культурного різноманіття є не лише наслідком історичного розвитку, але й активною стратегією соціального виживання та опору. Результати дослідження розширюють сучасні теоретичні підходи до аналізу ідентичності в умо-вах соціокультурних криз та війни, а також мають практичне значення для формування політик інтегра-ції внутрішньо переміщених осіб, відновлення деокупованих територій і збереження культурного різно-маніття. Запропоновані підходи можуть бути використані у подальших міждисциплінарних дослідженнях, а також у практиках державного управління та гуманітарної політики, спрямованих на зміцнення соціа-льної згуртованості.
(c) 2026 Українознавчий альманах https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
КОГНІТИВНИЙ ВИМІР ТРАНСФОРМАЦІЇ СУСПІЛЬНИХ СМИСЛІВ: ЗАХИСТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ УКРАЇНИ В ЗАТЯЖНІЙ ФАЗІ ВІЙНИ
Анотація. Мета дослідження полягає у комплексному аналізі когнітивного виміру трансформації суспільних смислів в Україні та визначенні ефективних механізмів захисту національної ідентичності під впливом системної інформаційно-психологічної агресії Російської Федерації на сучасному етапі війни. До-слідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, що поєднує філософські, політологічні та соціологічні концепції. Теоретичним підґрунтям слугують концепт «оповідальної ідентичності» П. Рікера та теорії соціальної ідентичності. Використано методи наративного аналізу (для деконструкції російсь-ких пропагандистських міфів), структурно-функціонального аналізу та вторинного аналізу соціологічних даних (результати всеукраїнських опитувань 2022–2026 років) для верифікації реального стану ціннісної консолідації суспільства. Доведено, що в умовах затяжної фази війни людська свідомість перетворилася на повноцінний домен бойових дій. Виокремлено та проаналізовано п’ять ключових дезінформаційних наративів агресора: «розділена/штучна держава», «узурпація влади», «маріонетки Заходу», «нацисти / терористи при владі» та «тотальна корупція». На основі актуального емпіричного матеріалу доведено неспроможність цих міфів зруйнувати українську суб’єктність. Вперше комплексно розкрито подвійну природу трансформації сучасної української ідентичності, яка полягає в одночасній зовнішній ціннісній консолідації (опір ворогу) та внутрішньому запиті на справедливість і підзвітність влади. Доведено, що демократичні рефлекси суспільства виступають імунним бар’єром проти наративу про «failed state». Ефективний захист національної ідентичності вимагає переходу від реактивного спростування фейків до проактивної стратегії формування когнітивної стійкості.
ДУХОВНИЙ КОД УКРАЇНСТВА: ДО КУЛЬТУРНО-ІСТОРИЧНИХ ВИТОКІВ УКРАЇНСЬКОГО ЕТНОГЕНЕЗУ
Анотація. Аналітика дослідження зосереджена на філософській рефлексії феномена українства: його природи, філософії, культурного буття народу. Традиція, чия прадавність констатується археологічними, лінгвістичними та генними дослідженнями, залишається темою табу в постколоніальному просторі. Проте історія кожного разу дає новий шанс для самоусвідомлення, самоприйняття тієї, без перебільшення, глобальної і унікальної спадщини, якою наділені ми – українці. У якості культурно-історичного простору, в якому зароджуються витоки світового етногенезу, Україна постає простором сакральним, символічнім. Цей потенціал транслюється в знаннях та технологіях (будівництва, сільського господарства, політичної організації, керамічній культурі, тощо), що виділяють прадавній народ Трипілля на фоні племінних організацій того часу. Його історичне значення не окреслюється лише інструментальністю можливостей, а вимагає глибинної культурно-філософської рефлексії, розуміння ролі феномена українського народу в формуванні історичного контексту. Тож спроби дослідити соціокультурну природу українства, умову культурного буття народу, специфіку ланшафтно-просторової організації, лінгвістичний потенціал тощо, дозволять, на нашу думку, відтворити феноменальну філософію українського народу. Очевидно, що усвідомлення історичної, культурної, духовної місії нашої країни в світовому буттєтворенні, потребує глибшої й ретельнішої рефлексії саме щодо онтологічної природи феномену українства. Таким чином, метою даної аналітичної розвідки є спроба відтворити культурно-історичну логіку буття, духовний код українців, унікальність самого простору. З огляду на це і пропонується подальша філософська рефлексія.
УКРАЇНОЗНАВЧІ ПРІОРИТЕТИ СУЧАСНОЇ ОСВІТИ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ УЧНІВСЬКОЇ МОЛОДІ
Анотація. У статті досліджені сучасні підходи до формування національної ідентичності учнівської молоді на основі аналізу матеріалів V Міжнародного конкурсу для вчителів «Українознавчі пріоритети осві-тнього процесу». Розкрито роль українознавства як інтегративної освітньої галузі у процесі національно-патріотичного виховання в умовах російсько-української війни. Проаналізовано тематику, зміст і методичні особливості конкурсних уроків та виховних заходів, визначено основні тематичні напрями та їх кількісне співвідношення. Виявлено домінування гуманітарно-ціннісного компонента, орієнтованого на формування історич-ної пам’яті, культурної спадкоємності, громадянської відповідальності та патріотизму. Окреслено інно-ваційні тенденції розвитку українознавчих практик, зокрема інтеграцію міждисциплінарних підходів, цифро-вих технологій і сучасних освітніх методик. Зроблено висновок про зростання ролі українознавства як чин-ника консолідації українського суспільства та формування національної стійкості молоді. Матеріали V Міжнародного конкурсу для вчителів «Українознавчі пріоритети освітнього процесу» засвідчують значний потенціал сучасної школи у формуванні національної ідентичності учнівської молоді. Провідними механізмами цього процесу є: виховання патріотизму та громадянської відповідальності, ак-туалізація історичної пам’яті, мовно-культурна самоідентифікація; залучення до народної традиції, осмис-лення війни як досвіду національної стійкості, поєднання локальної та загальноукраїнської пам’яті, викори-стання інноваційних освітніх форматів.
ФОРМУВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ МОЛОДІ МАС-МЕДІЙНИМИ ЗАСОБАМИ ТА СУЧАСНОЮ МІЛІТАРИСТИКОЮ ЯК УМОВА ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
Анотація. У статті розглянуто процес, як мас-медіа України та сучасна мілітарна література впливають на формування української ідентичності молоді. Аналіз даного процесу відбувається у контексті забезпечення національної безпеки держави та соціуму. Дослідження інформаційного простору сучасної воюючої України, зокрема і медіа та видань мілітарного спрямування – це сьогодні один із найактуальніших напрямків не лише гуманітарного дискурсу, але і практичного застосування у боротьбі з рашистською пропагандою та брехнею. Варто відзначити, що українська держава серйозно ставиться до інформаційної безпеки. Сучасні соціогуманітарні дослідження в Україні, по четвертому рокові повномасштабного вторгнення російського агресора на територію нашої Батьківщини, фіксують низку цікавих змін в ідентифікаційних процесах української молоді. Загалом ідентифікаційні процеси та ціннісні орієнтації української молоді є, якщо й не центральними темами українських мас-медійних ресурсів під час цієї кривавої війни, то часто обговорюваними в контексті інших найактуальніших тем. Серед висновків можна з повним правом назвати процес активного утвердження та кристалізації української ідентичності молоді; активна громадянська позиція молодих громадян України; згуртованість, безпека, стійкість, свобода, справедливість як пріоритетні характеристики ціннісних орієнтацій молодого покоління українців. Замість «успішного бізнесмена» чи «моделі з глянцю» медіа пропонують образи молодих Захисників/Захисниць, парамедиків та волонтерів. Ідентичність сучасної молодої людини в часи війни часто будується навколо корисності для громади. Якщо ти не допомагаєш — ти «поза контекстом», «не в темі», а це створює певний соціальний тиск на молоду особистість. Таким чином, вагому роль у формуванні патріотично налаштованого молодого покоління українських громадян відіграють як мас-медійні засоби сучасної України, так і її мілітаристика.
СОВЄТСЬКА/ПОСТСОВЄТСЬКА ЛІТЕРАТУРА ЯК ДІЄВИЙ ІНСТРУМЕНТ СТВЕРДЖЕННЯ ТОТАЛІТАРНОЇ ПОЛІТИЧНОЇ РЕЛІГІЇ АНТИЗАХІДНИЦТВА
Стаття стосується актуальної як у теоретичному, так і у світоглядному та культур-ному сенсах проблематики. Йдеться про одну з основ політичної релігії імперської Росії, пов’язану з чин-ною російсько-українською війною як війною проти «колективного Заходу». Автор статті використовує напрацьоване у світовій теоретичній думці концептуальне поняття «політична релігія» для описання та дослідження практики творення совєтської та постсовєтської тоталітарної ідеології та міфології. Ав-торська увага зосереджена на літературі як ефективному інструменті творення такої міфології, якав багатьох випадках могла бети несумісною з позірними гаслами «інтернаціоналізму», «гуманізму» та «слов’янського братерства», не кажучи вже про беззаперечні, документально підтверджені історичні факти. На початку статті здійснене окреслення основних аспектів поняття «політична релігія». Автор вважає: сильною стороною концепцій політичної релігії є передусім те, що вони пов’язують останню з тоталітаризмом, з його соціально-політичною та культурницькою практикою, ідеологією і міфологією. На загал, політична релігія описує способи організації тоталітарного суспільства. При цьому специфічна культура, інтегрована в політичну релігію, не в останню чергу література, яка служить «під прапором партії», виступає засобом форматування масової свідомості та підсвідомості. Автор звертається до ряду знакових творів російської совєтської та постсовєтської літератури, написаних від середини ХХ століття до перших десятиліть ХХІ століття. У цих творах яскраво унаочне-не антизахідництво як смислова вісь російської імперсько-тоталітарної політичної релігії. Водночас спроби частини літераторів після ХХ з’їзду КПСС вийти за межі цієї релігії, навіть з позиції «автентично-го марксизму», піддавалися жорсткій критиці та репресіям, навіть коли ішлося не про політичну опози-цію, а про елементарну чесність й об’єктивність. У статті показана спадкоємність настанов російської політичної релігії пізніх сталінських часів і сьогодення, акцентована увага на використанні з метою насадження антизахідної міфології такого по-пулярного серед молоді літературного напряму, як наукова фантастика різних років написання та різних жанрів, окреслена специфіка військових мемуарів совєтського часу та сучасних «військово-історичних досліджень», проаналізовані твори, присвячені «переграванню історії» з апологією агресивного експансі-онізму СССР/Росії.
ПУБЛІЧНИЙ ПРОСТІР ХАРКОВА В УМОВАХ ВІЙНИ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ УКРАЇНИ: ПЕРЕОСМИСЛЕННЯ ІМПЕРСЬКОГО ТА РАДЯНСЬКОГО МИНУЛОГО
Анотація. У статті розглядаються зміни публічного простору Харкова у період війни за незалеж-ність України. Аналізуються зміни, пов’язані із переосмисленням образів імперського та радянського ми-нулого у місті. У статті висвітлені амбівалентні процеси деколонізації та появи у міському просторі «місць пам’яті» (нео)радянських та (нео)імперських образів у Харкові в перші десятиліття незалежності України. Сприйняття історичної спадщини імперського та радянського періодів історії України, а також українсько-російських відносин зазнає докорінних трансформацій під впливом російської гібридної агресії (з 2014 р.) та повномасштабного вторгнення (з 2022 р.). Метою даної статті є висвітлення та аналіз змін образу імперського та радянського минулого, що відбулися у публічному просторі Харкова у період війни за Незалежність України у 2014 р. Методологічно стаття спирається на дослідження пам’яті, пос-тколоніальні дослідження тощо. Це є необхідним для розуміння контексту, у якому відбуваються зміни в меморіальному просторі міста. Імперське сприйняття України з боку Росії, яке багато в чому спричинило російсько-українську війну, водночас мало свої маркери у Харкові. Зміни образу Російської імперії/СРСР/Росії аналізуються у контексті імплементації українського законодавства, яке, своєю чергою, відображає еволюцію ставлення держави та суспільства до країни-агресора. У висновках зазначається, що російська агресія спричинила витіснення російських імперських та радянських маркерів із символічної карти Харкова. Цей процес, що розпочався як декомунізація, згодом трансформувався у деколоніза-цію/дерусифікацію та став ознакою остаточного розриву українського та російського історичних наративів.
АЛГОРИТМІЧНА КУРАЦІЯ ЯК ГЕРМЕНЕВТИЧНИЙ ФІЛЬТР ТА ДЖЕРЕЛО ЕПІСТЕМІЧНОЇ ВРАЗЛИВОСТІ СУБ’ЄКТА В ДИСКУРСІ ПОСТПРАВДИ
Анотація. Метою статті є аналіз алгоритмічної курації як герменевтичного фільтра, що визначає горизонт подій та структурує інформаційне поле в умовах епохи постправди. Окреслена теоретич-на проблематика технологічного посередництва, за якого цифрові платформи перестають бути нейтральними каналами передачі даних, перетворюючись на активних учасників конструювання реальності. Проаналізовано процес делегування епістемічних функцій алгоритмам, що оптимізують контент не за критеріями істинності, а за принципами економіки уваги, трансформуючи об’єктивну інформацію у персоналізований потік рекомендацій. Особливу увагу приділено питанню впливу рекомендаційних алгоритмів на інформаційний простір України напередодні російського вторгнення. На конкретних прикладах проаналізовано, як алгоритмічна курація контенту в популярних соціальних медіа штучно занурювала читачів у “бульбашки фільтрів”, знижуючи рівень когнітивної стійкості суспільства перед масованими ворожими ІПСО. Показано, що епістемічна вразливість українського суб’єкта в цей період була цілеспря-мовано експлуатована через таргетовані дезінформаційні кампанії, що актуалізує потребу впроваджен-ня концепту алгоритмічної підзвітності як невід’ємного елементу стратегії національної безпеки в кіберпросторі. Встановлено, що алгоритмічна курація формує герменевтичний механізм, який не лише впорядковує вхідні дані, а й конструює інтерпретаційну рамку, звужуючи доступ до альтернативних смислів та посилюючи вразливість стійких переконань особистості до маніпуляцій. Доведено концептуальну неспроможність дискурсу «довіри» до штучного інтелекту як до морального агента через його принципову технічну «непрозорість» та відсутність моральної суб’єктності. Обґрунтовано необхідність зміни парадигми: переходу від наївної довіри до концепції «алгоритмічної підзвітності» (accountability), що передбачає прозорість логіки курації та можливість інституційного аудиту систем. Показано, що захист когнітивної автономії в умовах цифрової експлуатації смислів можливий лише за умови усвідомлення користувачем алгоритмічного посередництва як продукту системної конфігурації, а не як об’єктивної істини.
МЕТАІРОНІЧНЕ ЯК ЧИСТА ФОРМА ДЕКОНСТРУКЦІЇ Ж. ДЕРРІДИ В СУЧАС-НОМУ УКРАЇНСЬКОМУ КУЛЬТУРНОМУ ПРОСТОРІ
Анотація. В даній статті розглядається феномен метаіронії через оптику філософії Ж. Дерріди про деконструкцію, в контексті сучасного українського культурного простору. За останні роки у культу-рному середовищі все дедалі частіше згадується новий феномен - "метаіронія", яка отримала особливу популярність завдяки своєму незвичайному підході до сенсу та іронії, як форми деконструкції. Так, у робо-ті, використовуючи деконструкцію Ж. Дерріди як методу, проаналізовано механізм роботи метаіронічно-го та вплив пост-постмодернової іронії на український культурний простір. Іронія як така, вже сама по собі працює за принципом деконструювання, руйнуючи стабільність позитивного твердження через під-міну сенсів. Постіронія ж йде далі та піддає сумніву саму операцію підміни, що веде до ототожнення біна-рних тверджень. Таким чином сила деконструкційності іронії лише підсилюється та, реагуючи на зміну глобальних та локальних трендів, переходить на наступний "над-над" рівень – метаіронію. Вона, на від-мінну від своїх минулих форм іронії, дозволяє собі бути над всім та нічим одночасно, доводячи свою декон-струкційність до максимуму. Це проявляється у 1) рекурсивному нашаруванні іронії на власну структуру де кожен наступний рівень комічного деконструює попередній. У цій "нескінченній вежі" іронія позбуваєть-ся зовнішнього об’єкта і стає тим, чим вона є за задумом - автономним процесом іронізування над влас-ною природою. 2) У формі сучасних трендів, а саме інтернет мемів, які на перший погляд націлені на роз-важання суб’єкта, а з іншого боку грають у подвійну гру, використовуючи метаіронічну вежу доводячи її до абсурду та створюють перенасичений контент у якого немає жодного сенсу та логіки, а це в свою чергу призводить до самокепкування та руйнації шаблонної іронії. А з іншого боку, за допомоги різноманітності самих мемів, вони дозволяють собі бути максимально простими та навіть наївними, створюючи іронію на відсутності іронії. Та нарешті 3) у формі "нової щирості". Остання набуває особливої актуальності для українського суб’єкта, де іронія стає радше "рятівним кругом" для проговорення травматичного або гра-ничного досвіду, дозволяючи через іронічну мову стверджувати щирі цінності. Так метаіронія конструює сенси через власну деконструкційність, і це призводить до мінімізування або навіть взагалі знищення іронічного елементу. Саме тому метаіронія має таку назву, вона веде подвійну гру із сенсами, де дово-дить до максимуму свій потенціал деконструкційності, тобто перетворюючись на своєрідне все та ніщо, коливаючись між чіткістю у вигляді щирості та тотальному хаосі нескінченних відсилань.
ПИТАННЯ САМОІДЕНТИФІКАЦІЇ ТА ГРОМАДЯНСЬКОЇ СВІДОМОСТІ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ: МУЗЕЙНИЙ ДОСВІД
Анотація. У статті розглянуто сучасні виклики українського суспільства – і такі, що є спадком ко-лоніального часу, тоталітарного режиму та більшовицько-совєтської ідеології, і такі, які виникають внаслідок ворожих інформаційних вкидів під час поточної війни російської федерації проти України – та музейний досвід відповідей на них. Зокрема розглянуто освітні, експозиційні та інші комунікативні практики у сфері утвердження національної ідентичності, громадянської свідомості та правової культури молоді як чинників консолідації українського суспільства. Досить цікавим моментом цієї статті може бути аналіз взаємодії професійної ідентичності з національною, громадянською, політично-державницькою і впливу на неї стану правової культури дітей та молоді. Приклади експозиційних та інших комунікативних практик, наведені у статті, взято з кураторської діяльності авторки статті в Державному політехнічному музеї імені Б. Патона за 2024-2026 роки. Висновком може бути наступне: Хоча поточна практика ДПМ включає виставки національного та громадянського спрямування з різноманітною за формами взаємодії з аудиторією паралельною програмою, тематичні події та відповідні акценти в ході ведення екскурсій та розмов, це не вичерпує потреби у розвитку правової та громадянської культур, національної та державницької самосвідомості в колі школярів та студентів. Тому необхідно продовжувати шукати ще нові форми роботи (зокрема, стимулюван-ня волонтерської діяльності студентів та відвідування ними позанавчальних заходів громадянського спрямування) водночас з перетворенням більш ранніх починань на систематично повторювані впливи.
РОЗВИНЕННЯ РЕФЛЕКСИВНИХ ПРАКТИК ВИКЛАДАЧІВ ЗВО В УМОВАХ ВИКЛИКІВ ВІЙНИ РОСІЇ ПРОТИ УКРАЇНИ
Анотація. Воєнна агресія Росії проти України змінила ситуацію у вищій освіті, як практично, і у всіх інших соціальних інститутах. Перед освітянами – викладачами вищої освіти – в обставинах, що пов’язані з війною, постає чимало нових викликів. У статті акцентовано, що основні вимоги до професійної квалі-фікації і професійного розвитку, трудові функції, компетентності, знання, уміння/навички, комунікація, відповідальність і автономія викладача закладу вищої освіти визначені у Професійному стандарті «Ви-кладач закладу вищої освіти», затвердженому Наказом Міністерства освіти і науки України 16.10.2024 р. Підкреслено, що сутнісною ланкою професійної діяльності педагога, зокрема, викладача закладу вищої освіти, стає застосування дослідницького компоненту – рефлексивної практики. У педагогічному ракурсі рефлексія постає як цілеспрямований процес критичного переосмислення педагогічного досвіду, постаю-чи при цьому інструментом реконструкції професійних дій та засобом трансформації освітньої діяльно-сті. Вчені, які вивчали рефлексивні практики, трактували їх призначення переважно в сенсі покращення якості освіти – досягнення здобувачами освіти кращих результатів навчання. Наголошено, що на сьогод-ні змінюється спрямованість рефлексивних практик викладачів у сенсі їх спрямованості до усвідомлення місця, ролі і змісту професійної діяльності педагогічного працівника в державі в умовах війни. У статті визначено, що у випадку військового стану важливим акцентом діяльності українського педагога стає переосмислення власного сенсу професійного буття як суб’єкта освітнього процесу, який постає тим, хто реалізує педагогічну аксіологію, що пов’язана з ціннісними орієнтаціями, спрямованими на формування у студентів громадянської відповідальності. Викладач отримав нові ролі і у відповідності до них покликаний виконувати нові функції. Обґрунтовано тематичний репертуар соціогуманітаристики щодо розвинення рефлексивних практик викладача закладу вищої освіти у відповідь на виклики нової фази війни Росії проти України.
ДМИТРО ЧИЖЕВСЬКИЙ ПРО МІСЦЕ ПОЗИТИВІЗМУ В ІСТОРІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ФІЛОСОФСЬКОЇ ДУМКИ
Анотація. Стаття присвячена визначенню специфіки поглядів засновника історико-філософського українознавства Дмитра Івановича Чижевського (1894–1977) на місце позитивізму в історії української філософської думки. У книзі «Фільософія на Україні. Спроба історіографії» (1926) Чижевський визначає теоретико-методологічні засади власних історико-філософських досліджень. Ними є положення про те, що Україна ще не має свого «великого філософа», а також необхідність враховувати культурні зв’язки українців зі слов’янськими та неслов’янськими сусідніми народами, особливо з огляду на тривалий бездержавний стан України. Позитивізм визнано спорідненим з матеріалізмом на підставі їх антифіло-софського характеру. Підкреслено їх зв’язок з революційними рухами. Визначено, що провідним представ-ником позитивізму в Україні є Володимир Вікторович Лесевич (1837–1905), який віддав належне класичній філософії. Другою працею Чижевського з даної теми є додаток «Мої рецензенти» до другого видання першої частини книги «Фільософії на Україні» (1929). У ній мислитель наголошує на українській ідентичності, серед іншого, Лесевича. Третя книга Чижевського – «Нариси з історії філософії на Україні» (1931) являє собою вершину історико-філософських досліджень Чижевського. У ній наголошено на вульгаризації позитивізму як умові його поширення серед освіченого загалу другої половини XIX ст. Наголошено на тому, що Лесевич, по суті, реабілітує метафізику. Названі інші українські вчені, близькі до позитивізму. Стаття показує, що позитивізм не є визначальним ані для європейської, ані для української філософської думки зокрема. Предметом дослідження є точка зору Дмитра Чижевського на позитивізм в українській філософській думці. Автор робить висновок, що позитивізм, незважаючи на свою минущість, став одним з чинників формування української національної ідентичності.
ІНСТИТУЦІОНАЛІЗАЦІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ЄДНОСТІ УКРАЇНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА ЯК ОСНОВИ СТІЙКОСТІ ДЕРЖАВИ В УМОВАХ ВІЙНИ
Анотація. У статті досліджено процес інституціоналізації національної єдності українського суспільства як ключового чинника забезпечення стійкості держави в умовах російсько-української війни. Проаналізовано теоретико-методологічні підходи до розуміння понять «національна єдність», «солідарність», «консолідація» та «національна стійкість». Висвітлено особливості трансформації українського суспільства після повномасштабного вторгнення російської федерації у 2022 році, зокрема посилення національної ідентичності, зростання рівня громадянської активності, розвитку волонтерського руху та суспільної самоорганізації. У статті проаналізовано державну політику у сфері забезпечення національної єдності та стійкості, зокрема реалізацію Концепції забезпечення національної системи стійкості України, створення Агенції національної єдності та мережі Центрів єдності для українців за кордоном. Висвітлено значення освітніх та суспільно-патріотичних ініціатив, спрямованих на формування громадянської ідентичності, національної свідомості та готовності до національного спротиву. На основі результатів соціологічних досліджень обґрунтовано, що високий рівень довіри до Збройних Сил України та волонтерських організацій, готовність громадян до взаємопідтримки, оптимістичне бачення майбутнього держави та домінування загальнонаціональної ідентичності є важливими показниками стійкості українського суспільства. Доведено, що національна єдність в умовах війни виступає не лише морально-ціннісною категорією, але й стратегічним ресурсом забезпечення обороноздатності, функціонування державних інституцій, інформаційної безпеки та повоєнного відновлення України.
СПРОСТУВАННЯ РОСІЙСЬКИХ ІМПЕРСЬКИХ МІФІВ ПРО ІСТОРІЮ УКРАЇНИ У ДОСЛІДЖЕННЯХ ЛЕОНІДА ЗАЛІЗНЯКА
Анотація. У статті проаналізовано внесок відомого українського археолога та етнолога Леоніда Залізняка у процес спростування та викриття російських фальсифікацій та міфів історії України. Показано, що одним з провідних напрямів наукової діяльності Леоніда Залізняка є боротьба з історичною міфотворчістю. Виявлено, що одними з наукових зацікавлень вченого є дослідження появи російських історичних міфів та фальсифікацій історії України, а також їхнє викриття та спростування. У статті відзначена провідна роль Л. Залізняка у спростуванні концепції давньоруської народності. Наголошено, що концепція давньоруської народності є реінкарнацією існуючого вже біля трьох століть імперського російського міфу про «триєдиний російський народ». Відзначена роль дослідника у спростуванні міфу про державу Русь як перший етап російської державності та міфу про «мовну єдність» Русі. Показано, що у своїх дослідженнях Л. Залізняк викриває та спростовує міф про походження російської ментальності від Русі. Охарактеризо-вана роль науковця у спростуванні імперських російських ідеологем, міфів та вигадок щодо «неукраїнськості» східних та південних територій України. Доведено, що Л. Залізняк застосовує дані археології та етнології для системного спростування російських імперських міфів, які стали ідеологічним підґрунтям агресії рф проти України. Наголошено, що у працях Л. Залізняка утверджується суверенність українського історичного процесу, що є важливим фактором протидії ворожій пропаганді рф. Показано, що ранньо-середньовічна концепція етногенезу українців Леоніда Залізняка є важливим механізмом боротьби з російськими історичними фальсифікаціями та міфами про історію України. Зроблено висновок, що викриття й розвінчання російських історичних міфів, вивчення та розповсюдження об’єктивної національної історії є необхідною умовою для формування української модерної нації та зміцнення української національної ідентичності в умовах інформаційної війни.
ЄВРОПЕЙСЬКА ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНА ІДЕНТИЧНІСТЬ УКРАЇНЦІВ У КОНТЕКСТІ ОКЦИДЕНТАЛІЗМУ ІСТОРИКІВ ДЕРЖАВНИЦЬКОГО НАПРЯМУ
Анотація: Стаття присвячена дослідженню європейської історико-культурної ідентичності українців у працях представників державницького напряму історіографії крізь призму їхніх окцидентальних поглядів. Обґрунтовано, що у баченні В. Липинського, С. Томашівського, Б. Крупницького, І. Крип’якевича, Л. Окіншевича, С. Дністрянського та інших державників окциденталізм виступав не як формалізована методологія, а як світоглядна орієнтація, що визначала інтерпретацію українського історичного процесу як органічно пов’язаного з європейським цивілізаційним простором. Основну увагу зосереджено на способах обґрунтування історичної європейськості українців у межах чотирьох напрямів державницької історіографії — концепційного, позитивістського, дослідження сучасної історії та історико-правничого. Показано, що в цих дослідженнях належність України до європейського світу доводилася через аналіз форм державної організації, правових інститутів, військово-культурної традиції, політичної культури та міжнародно-правової суб’єктності, а також через встановлення історичної тяглості державотворчих практик. Окремо висвітлено вплив Михайла Грушевського, зокрема його конце-пції «західної орієнтації», на формування окцидентального бачення істориків-державників. Доведено, що звернення до європейської історико-культурної ідентичності передусім виконувало функцію науково обґрунтованої легітимації українського історичного процесу та виступало засобом протидії імперським і псевдоісторичним наративам про вторинність і «бездержавність» української історії. У такий спосіб державницька історіографія інтегрувала український історичний досвід у загальноєвропейський наратив як типологічно співмірний і рівноправний останньому.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ЦІННОСТЕЙ ЖИТТЯ І СВОБОДИ У ВОЄННОМУ ЩОДЕННИКУ ВАЛЕРІЇ СУБОТІНОЇ «ПОЛОН»: ХУДОЖНЬО-ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ АСПЕКТ
Анотація. У статті в контексті мілітарної літератури досліджено художньо-документальну специфіку відображення трансформації ціннісних орієнтирів життя й свободи за книгою В. Суботіної «Полон». Відомо, що після повномасштабного вторгнення рф в Україну у 2022 році значно активізувалися військові журналісти, медійники, письменники, комбатанти, висвітлюючи події на фронті й фіксуючи злочини країни-агресора. Описане авторами стало новим поштовхом для створення сильних і правдивих прозових та поетичних творів різних жанрів мілітарної літератури. Прикладом є книги Валерії Суботіної (позивний Нава) «Азовсталь. Сталева пресслужба» (2024 рік) та «Полон» (2024 рік), де описуються не тільки військові події, а й подається авторське бачення осмислення концепту Життя, як найвищої людської цінності і концепту Свободи, як повноцінного життя з правом на усвідомлений вибір. В основу літературного твору «Полон» покладено реальні факти із життя військовослужбовиці Валерії Суботіної. На матеріалі автобіографічних записів військової журналістки Валерії Суботіної проаналізовано динаміку й трансформацію фундаментальних категорій людського буття – Життя та Свободи. Адже, перебуваючи на військовій службі в полку «Азов» й переживши нелюдські випробування тривалого утримування в російському полоні, жінка знаходить порятунок в осмисленні цінності життя й здобуття своєї гідності. З’ясовано, що воєнний щоденник «Полон» поєднує в собі сукупність відповідності описаної інформації реальним, пережитим фактам із життя авторки, документальні дані та високий рівень емоційно-естетичного узагальнення, властивий художній літературі. Доведено, що цінність Життя і Свободи у тексті В. Суботіної переосмислюється через призму жертовності, пам’яті про загиблих побратимів як «живий» голос про українських воїнів-захисників, які не вижили або досі перебувають у російській неволі. Акцентується увага на тому, що книга «Полон» розширює уявлення про жанрову природу військо-вого щоденника, у якому авторка розповідає про важкий пережитий час в полоні, свої думки, емоції крізь призму власного сприйняття та специфіку осмислення воєнної травми тих людей, які пережили випробу-вання в неволі. У статті наголошується на вагомості фіксації військовими журналістами історичних подій теперішньої російсько-української війни, описі героїчних та трагічних розповідей фронтового життя українських воїнів в контексті жанрового розмаїття мілітарної літератури.
МАСКУЛІННІСТЬ У ТЕМПОРАЛЬНОСТІ РОСІЙСЬКО- УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ: ДОСЛІДЖЕННЯ УЯВЛЕНЬ СТУДЕНТІВ STEM-ГАЛУЗЕЙ
Анотація. У статті досліджено трансформацію конструктів маскулінності в часи російсько-української війни крізь призму візуальних метафор. Для дослідження була використана проективна малюнкова методика «Сучасна українська людина», що є адаптованою для навчального процесу модифікацією тесту «Намалюй людину» (Draw-a-Person, DAP). Описано особливості застосування методики та процедури дослідження. Предметом дослідження виступали зображення на малюнках студентів STEM-галузей КПІ ім. Ігоря Сікорського. Були проаналізовані студентські роботи двох періодів: п’ять років після початку російсько-української війни та три роки після повномасштабного російського вторгнення. У першому періоді (2014-2019 роки) студенти виконували малюнки «від руки» в аудиторіях. У 2025-2026 роках було зафіксоване застосування генеративного штучного інтелекту. Як ілюстрації наводяться малюнки студентів інженерних спеціальностей бакалаврського рівня підготовки, які давали усну згоду на використання своїх робіт у дослідженнях. Виокремлення чоловічих образів відбувалось із врахуванням соціально-культурного контексту, але без гендерної поляризації. Екзистенційний аналіз робіт першого періоду засвідчив популярність символів козацької звитяги. На малюнках другого періоду зафіксовано стійку семантичну асоціацію: «сучасна українська людина» – «війна» та ознаки темпорального шоку війни. Відмічено, що досліджені образи містили елементи кібермаскулінності, зокрема важливою є поява на малюнках 2025-2026 років «реабілітаційної кіборгізації» – зображень чоловіків із протезами кінцівок як нової реальності війни. Підтверджено, що застосування малюнкових методик може бути використано для розвитку креативності майбутніх інженерів. Зроблено висновок, що проективні малюнкові методики потребують концептуального перегляду у зв’язку із поширенням образів, згенерованих штучним інтелектом.
ВПЛИВ УКРАЇНСЬКОЇ ГРОМАДЯНСЬКОЇ РЕЛІГІЇ НА ФОРМУВАННЯ ІДЕНТИЧНОСТІ МОЛОДІ В УМОВАХ ВІЙНИ
Анотація. У статті розглянуто символи, сенси та ідеї, які активно функціонують у сфері української громадянської релігії в умовах війни. Доведено, що символи і змісти, у яких знаходять відображення цінності свободи, справедливості, демократії, незалежності, української національної ідентичності тощо, набуваючи сакрального виміру, є основою української громадянської релігії і безпосередньо впливають на формування ідентичності української молоді. Підкреслено, що українська громадянська релігія, сакралізуючи героїчні події минулого, не лише зберігає колективну пам’ять українського народу, але й конструює сьогодення, актуалізуючи героїзм минулих поколінь. Сакралізація воєнних подвигів, місць і подій, пов’язаних з героїчним минулим народу, нині тісно переплітається із сакралізацією образу і подвигу наших воїнів-захисників, які борються з рашизмом. Особливої актуальності в умовах війни набули символи опору та мужності. Втіленням волелюбності і воїнської доблесті є образ козака, з яким асоціюється нині образ воїна-захисника України. Також представлено 24 образи, виділені українськими медіа у якості символів боротьби за Незалежність, що зміцнюють віру українців у Перемогу. У статті зауважено, що нині процес формування громадянської релігійності молоді часто відбувається завдяки соціальним мережам. Медіа називають цей феномен «громадянською релігією молоді у цифрову епоху», або ж новою «релігією» цифрової епохи. У ході дослідження акцентовано увагу на переформатуванні уявлень про сутність війни: визначення її як справедливої колективна свідомість доповнює образом священної війни. Поняття священної війни, яке традиційно співвідноситься з релігійними війнами, в межах української громадянської релігії трансформується, набуваючи риси, які наближають його до поняття «тотальна війна». Підкреслено, що сакралізація етосу війни відображена у символіці громадянської релігії. У висновках підкреслено, що закріплення героїчного протистояння народу рашистській агресії у сакральних символах і образах української громадянської релігії впливає на формування ідентичності та стійкості молодих українців в умовах війни.
ОСМИСЛЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ КУЛЬТУРИ У ПРАЦЯХ ВОЛОДИМИРА ЯНІВА: ІСТОРИКО-ЕТНОЛОГІЧНИЙ АСПЕКТ
Анотація. У статті проаналізовано, систематизовано і узагальнено осмислення особливостей розвитку української культури в інтелектуальній спадщині В. Яніва в широкому європейському контексті. В дослідженні розкрито його внесок у підготовку навчальних матеріалів з історії української культури, що використовувалися в освітньому процесі українською діаспорою. Дослідження показало, що В. Янів у своїх працях звертав увагу на висвітлення духовного аспекту розвитку українців, наголошував на зв’язку культури та історії із психологією. Вчений намагався порівняти психологічні особливості європейських та неєвропейських народів і окреслити межі духовної Європи, осмислював місце України в просторі Європи та Азії, а також роль України в духовному житті Заходу. Українську культуру вважав органічною частиною європейського цивілізаційного простору. Одним із напрямків його наукових роздумів стало питання психологічного європеїзму України в контексті боротьби із Москвою. Він наголошував, що нівеляція духовної окремішності українства більшовицькою владою відбувалася шляхом знищення тієї частини суспільства, що була носієм культурних надбань українства. В. Янів сприймав цей процес як спробу духовної уніфікації українців, що була спрямована на створення «совєтської людини». В інтелектуальній спадщині професора В. Яніва питання української культури знайшло як теоретичне осмислення, так і науково-освітнє втілення у вигляді окремих розділів курсу українознавства в УВУ. Ці напрацювання лягли в основу «Нарисів української культури», що були рекомендовані Шкільною Радою УККА (США) та витримали декілька перевидань в другій половині ХХ ст. Він обстоював ідею, що культура – це запорука збереження власної окремішності та національної самобутності. Ця праця використовувалася в освітньому процесі представниками української діаспори для знайомства молоді з історією та культурою рідного народу. За структурою та змістовним наповнення ця праця поєднувала наукові етнологічні, психологічні та історичні підходи до розуміння специфіки та особливостей української культури.
РОЛЬ УКРАЇНСЬКОГО ПРАВОСЛАВ’Я У ФОРМУВАННІ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ТА СПРОСТУВАННІ РОСІЙСЬКИХ МІФІВ І ФЕЙКІВ ІСТОРІЇ УКРАЇНИ
Аннотація. У статті проаналізовано роль Українського Православ’я у формуванні української національної ідентичності та у спростуванні російських міфів і фальсифікацій історії України. Розкрито сутність термінів «Українське Православ’я», «українська національна ідентичність», «русский мир», «спростування російських міфів і фальсифікацій історії України», «російсько-українська війна». Встановлено, що Українське Православ’я є світовим феноменом, оскільки з часу хрещення Русі-України і по сей день сприяє українському етнотворенню, державотворенню, націотворенню та етнокультуротворенню, особливо ці процеси посилилися з відновленням Української держави у 1991 р. Виявлено, що визначну роль в інституалізації Українсь-кого Православ’я на рубежі тисячоліть відіграв патріарх Філарет (Михайло Денисенко). З’ясовано, що Українська Православна Церква Київського Патріархату стала каталізатором оновлення Українського Православ’я й створення Православної Церкви України. Відзначено, що російсько-українська війна пришвидшила українські етнічні, державотворчі, націєтворчі та етнокультуротворчі процеси, тим самим змусили громадян Української держави згуртуватися навколо ідеї збереження та розвитку державності та національної ідентичності. Наголошено, що у цій екзистенційній боротьби з ворогом Православна Церква України не лише виконує пасторську опіку над віруючими, але й активно формує українську національну ідентичність та системно спростовує російські міфи і фальсифікації історії України. Обґрунтовано, що російські агресори послідовно пропагують наратив про неканонічність Православної Церкви України та намагаються переконати українське суспільство про виняткову богообраність Російської Православної Церкви та її маріонетки в Україні так званої Української Православної Церкви Московського Патріархату. Оприлюднено модель спростування російського фейку щодо неканонічності Православної Церкви України.
ГЕРОЇЗМ ПОЗА ГЕНДЕРОМ: ТРАНСФОРМАЦІЯ МІЛІТАРНИХ ІДЕНТИЧНОСТЕЙ ТА ПРАКТИК ГЕРОЇЗАЦІЇ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ
Анотація. У статті представлено результати дослідження гендерних аспектів героїзму в російсько-українській війні 2014–2026 років. Вихідною точкою студіювання став відхід від традиційної патріархальної оптики, що зосереджувалася переважно на насильницьких діях проти жінок, розглядаючи останніх як пасивних жертв війни, а не активних учасниць спротиву. В основу аналізу покладено міждисциплінарний підхід, що спирається на три магістральні напрями: історико-антропологічний, соціально-правовий та екзистенційно-філософський, у поєднанні з класичними гендерними студіями та новітніми рефлексіями безпосередніх учасниць війни. Історико-антропологічний вимір дослідження гендерних проблем дозволив простежити тяглість «жіночої невидимості» в історії та зрозуміти, як нинішній досвід захисниць долає стереотипні уявлення про жінку як суто «об’єкт захисту». Соціально-правовий аспект окресленої проблеми надав фактологічну базу для аналізу інституційних змін в армії, де боротьба за бойові посади стала формою емансипації через професіоналізацію героїзму, а також дозволив представити аргументи на захист права жінок бути «героїнями» на законодавчому рівні. Екзистенційно-філософська рефлексія дозволяє трактувати героїзм не як ефектний акт самопожертви, а як щоденну «етику стійкості», яка розмиває межі між фронтовим подвигом та волонтерським служінням, через перехід від пасивності до суб’єктності, де межі між «чоловічими» та «жіночими» ролями у війні зникають. У цьому контексті використовується поняття «дифузний героїзм» як норма поведінки багатьох, позагендерний, колективний стан нації у часи історичних випробувань. Підкреслюється необхідність комеморації, яка має відображати реальний внесок жінок у перемогу, що є не просто питанням справедливості, а актом остаточного розриву з імперським, патріархальним минулим. Наголошується, що героїзація жінки в російсько-українській війні – це глибокий антропологічний зсув, адже Україна сьогодні демонструє світові нову модель інклюзивного героїзму, де право на захист Батьківщини та визнання подвигу є невід’ємним правом особистості, незалежно від гендеру, адже війна робить людину будь-якої статі головним творцем історії.
ІСТОРИЧНА ПАМ’ЯТЬ ЯК СКЛАДОВА ГУМАНІТАРНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВИ В УМОВАХ РОСІЙСЬКОЇ АГРЕСІЇ
Анотація. В статті здійснюється дослідження історичної пам’яті як складової гуманітарної безпеки української держави в умовах російської агресії. Підкреслюється, що історична пам’ять виступає важливим чинником формування національної самосвідомості. Зазначається, що усвідомлення власної культурно-історичної самобутності створює підґрунтя для політичної суб’єктності нації, легітимізації державного суверенітету й територіальної цілісності, а також стабільного функціонування інститутів влади. Акцентується увага на тому, що історична пам’ять є основою гуманітарної сфери суспільства, а захист гуманітарних чинників – мови, культури, освіти, історичної пам’яті є завданням гуманітарної безпеки в умовах російської агресії. Зазначається, що у сучасному науковому дискурсі історична пам’ять розглядається як складне багатовимірне соціокультурне явище, що відіграє ключову роль у формуванні колективної ідентичності. Зокрема, її трактують як систему домінантних уявлень про минуле, що функціонують у суспільній свідомості та впливають на соціальну поведінку. Водночас підкреслюється її динамічний характер: історична пам’ять постійно переосмислюється відповідно до актуальних суспільних потреб, адаптуючи минуле до викликів сучасності. Аналізуються шляхи формування історичної пам’яті, зокрема формуванню нового пантеону національних героїв – сучасних захисників України, які віддають життя за свободу, незалежність і майбутнє держави. Підкреслюється, що популяризація героїчних постатей через медіа, зокрема інтернет і телебачення, значно підсилює ефект формування історичної пам’яті. Зазначається, що перспективним і доступним інструментом є створення віртуальних пантеонів, які дозволяють зберігати й поширювати інформацію про героїчні сторінки історії. Вказується, що не менш важливими є традиційні форми – видання книг, альбомів, створення документальних і художніх фільмів, організація виставок. Так, експозиції, присвячені видатним українцям, популяризують їхній внесок у світову культуру та історію. Підкреслюється, що саме колективні уявлення про видатні постаті є важливим чинником становлення національної ідентичності, адже спільно визнане героїчне минуле забезпечує сталість і згуртованість суспільства.
КУЛЬТУРНА АПРОПРІАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ СПАДЩИНИ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПОЛІТИЧНОГО ВПЛИВУ: ІСТОРИЧНИЙ І СУЧАСНИЙ ВИМІР
Анотація. У статті розглянуто феномен культурної апропріації української культурної спадщини як складний історико-культурний процес, що поєднує мовно-освітні, політичні та інформаційні механізми впливу. Проаналізовано історичні передумови витіснення української мови та культури, зокрема через нормативні акти ХІХ століття, що обмежували функціонування української мови в освіті, друці та публічному житті. Показано, що вищезазначені процеси сформували стійку базу для подальшого інкорпорування українських культурних елементів до імперського та радянського наративів із частковою або повною втратою їх автентичної ідентифікації. Окрему увагу надано модерним формам культурної апропріації в цифровому середовищі. Встановлено, що ключовими її механізмами є алгоритмічне підсилення контенту, редагування його походження, меметизація культурних елементів та їх інтеграцію в масовий е-простір. У даному контексті інформаційні платформи виступають не лише джерелами поширення, а й активними факторами трансформації культурних наративів. Проаналізовано вплив зазначених процесів на формування української національної ідентичності. Показано, що тривале мовно-культурне витіснення спричинило фрагментацію культурної пам’яті та гібридизацію ідентифікаційних моделей, однак водночас стимулювало розвиток компенсаторних механізмів культурного відновлення та посилення символічного значення мови як маркера ідентичності. Зроблено висновок, що культурна апропріація в сучасних умовах є не лише історичним спадком імперської політики, а й елементом інформаційного протистояння, який впливає на формування колективної пам’яті та національної самосвідомості. Українська ідентичність розглядається як динамічна система, що одночасно зазнає зовнішнього тиску та внутрішньої реконсолідації.
МЕТОДИЧНІ СТРАТЕГІЇ ОСМИСЛЕННЯ МІЛІТАРНОГО НАРАТИВУ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ ДИТЯЧІЙ ЛІТЕРАТУРІ
Анотація. У статті проаналізовано осмислення мілітарної проблематики в сучасній українській дитячій літературі. Встановлено, що дитяча література виступає дієвим інструментом соціалізації та психологічної підтримки, виконуючи низку стратегічних завдань: захисну функцію, спрямовану на гармонізацію внутрішнього стану дитини; функцію інтелектуальної медіації складних реалій; а також ідеологему національної самоідентифікації. З’ясовано необхідність вікової диференціації при виборі мілітарних текстів для зростаючого покоління. Відзначено, що роль педагога полягає не лише у викладанні матеріалу, а й у створенні безпечної атмосфери та емпатійному супроводі дитини. Доведено, що створення унікального мілітарного контенту допомагає дитині опрацювати травму та сформувати свідому громадянську позицію. Розкрито, що пошук оптимальних форм подачі такої інформації залишається актуальним викликом для українознавчих досліджень. Наголошено, що дитяча мілітарна література, опублікована в умовах повномасштабного вторгнення, є потужним чинником світоглядно-формуючого та військово-патріотичного виховання. Обґрунтовано, що сучасні твори дають змогу розкрити поняття мілітарної жертовності та чеснот захисника, формуючи героїчний образ, необхідний для збереження національної пам’яті. Виявлено, що дитяча мілітарна література в Україні є фундаментом для формування патріотичних настроїв та стійкої життєвої позиції. Запропоновано методичні рекомендації щодо роботи з творами сучасної мілітарної літератури в початковій школі. З огляду на потенціал цих текстів у зміцненні національної ідентичності, пропонується посилити державну підтримку книговидавництва для розширення асортименту мілітарної книжкової продукції для дітей.
УКРАЇНА В БІОГРАФІЇ ТА ТВОРАХ ЮЗЕФА КРАШЕВСЬКОГО
Анотація. Матеріали статті присвячені 214 річниці від дня народження Юзефа Крашевського (1812-1887) – видатного польського письменника, історика. Зазначено, що наукова, видавнича, бібліофільська, бібліотечна діяльність Ю. Крашевського стала частиною історії та культури таких українських міст, як Житомир, Одеса, Херсон, Львів, Кременець. Репрезентовано статті Баранника М.В, Голобуцького П.В., Твердої Р., Слюсаря В., Косякевич К. про сторінки біографії, творчості Ю. Крашевського, що пов’язані з Україною. Відмічені листи Ю. Крашевського у Францію, що зберігаються в фондах Інституту рукопису Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського. Зазначено, що історичний матеріал з історії Півдня України зі сторінок книги Ю. Крашевського «Спогади про Одесу, Єдисан та Буджак» є актуальним для сучасних досліджень з історії Північного Причорномор’я. Ю. Крашевський в своїй книзі «Спогади з Полісся, Волині і Литви» представив історичні факти з історії козацької доби на землях Волинського Полісся, що є актуальними для досліджень із сучасного козакознавства. У статті надано короткий історико-книгознавчий огляд книг Ю. Крашевського з фондів Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського, Львівської Національної наукової бібліотеки України імені В. Стефаника, що сприяє ство-ренню в перспективі наукового покажчика книг Ю. Крашевського в фондах українських бібліотек. Зазначено, що в фондах Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського зберігаються книги авторства Ю. Крашевського в перекладах українською мовою, що зроблені Володимиром Шабаровським. Зокрема, це книги: Ю. Крашевський «Спогади з Полісся, Волині і Литви» (Луцьк, 2012р., фонд Електронної бібліотеки «Україніка» Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського), Ю. Крашевський «Спогади з Волині, Полісся і Литви» (Запоріжжя, 2025). Представлено бібліографічні описи частини польських книг авторства Ю. Крашевського, що зберігаються в фонді польськомовної літератури Відділу бібліотечних зібрань та історичних колекцій Інституту книгознавства Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського. У статті представлено перелік книжкових знаків польських, українських бібліотек у Львові, в фондах яких зберігались книги авторства Ю. Крашевського в XIX-XX століттях.
УКРАЇНОЗНАВСТВО І ФІЛОСОФІЯ НАУКИ: НОВІТНІ ВИМІРИ ВЗАЄМОДІЇ ТА ВЗАЄМОПЕРЕТИНІВ (Рецензія на монографію: «Нариси з логіки, онтології та аксіології сучасного наукового знан-ня» / відп. ред. Т.В. Гардашук; Інститут філософії імені Г.С. Сковороди НАН України. Київ: Академ-періодика, 2025. 256 с. ISBN 978-966-360-563-0)
Анотація. Монографія науковців відділу логіки та методології науки Інституту філософії імені Г. Сковороди НАНУ «Нариси з логіки, онтології та аксіології сучасного наукового знання» містить цілий ряд теоретичних ідей і концептів, здатних стати в пригоді фахівцям із українознавства в осмисленні їхньої проблематики. На перший погляд, частина цих ідей і концептів не має безпосереднього зв’язку з поточними проблемами сьогоднішньої України. Проте все це потрібно у ситуації, коли весь світ й Україна як його складова зіштовхнулися з численними небезпечними викликами, як-от стрімке упровадження новітніх досягнень науки та техніки, широке застосування штучного інтелекту (ШІ), обшири можливостей і впливів якого досі невідомі, загострення та поглиблення екологічних та економічних криз, пришвидшення важкопрогнозованих кліматичних змін, загострення міжнародних конфліктів і масштабні війни тощо. Із цими викликами корелює дослідження відповідних вимірів наукового знання, його внутрішніх і зовнішніх оцінок, тобто актуалізується необхідність комплексного філософського аналізу ролі науки й наукових знань у вирішенні проблем сучасності, взаємодії науки з іншими суспільними інститутами та суспільством загалом. При цьому варто брати до уваги, що сучасне наукове знання неозоре, а межі як його самого, так і його складових нерідко умовні, вони залежать від того, під яким кутом зору дивитися на це знання і які конкретно обрати критерії його науковості. Це стосується і філософії науки. Автори рецензованої монографії пішли шляхом, який на загал елімінує небезпеку вважати свою позицію єдиною правильною та здатною охопити весь обшир проблематики філософії науки. При цьому досліджувані авторами монографії предметні поля є концептуально значущими та важливими для інтелектуальних спільнот. Загалом монографія є професійною колективною працею та здатна напряму збагатити методологічний арсенал українознавства чи по дотичній вплинути на нього.